- De hvide, tak. - 20 pfennig.
Tak.
Køn pige...
Undskyld mig. Ved De, hvem der har lagt blomster på den grav?
- Hvilken? - Frantz Hoffmeisters.
Javel. Det må være udlændingen.
Hvor er han fra?
En fransk mønt.
- Lagde han blomster på graven? - Roser.
Ved De, hvem det kan være?
Måske en fransk ven fra før krigen.
Nævn det ikke for Hans.
Hvordan har han det i dag?
Han har ikke forladt kontoret.
Han har det svært.
Det har vi alle.
Gør det stadigvæk ondt?
Kun om aftenen, når jeg har gået for meget.
Så kan De snart danse igen.
- Franskmændene fik ikke Deres ben. - Tak, hr. doktor.
Vi har ikke set Dem til møderne i månedsvis.
Jeg elsker Tyskland, men jeg elskede min søn endnu højere.
Jeg forstår, men skal vi acceptere nederlaget?
Ydmygelsen? De deler vores ønske om en stærk nation...
De er her på grund af Deres ben, hr. Kreutz.
Fortsæt behandlingen i en uge. Det burde være tilstrækkeligt.
Der er noget andet, jeg vil drøfte med Dem.
Det drejer sig om Anna.
Anna?
Hun har jo ingen familie og elsker Dem som en far.
Hun var forlovet med Deres søn, men jeg vil anmode om hendes hånd.
Elsker hun Dem?
Det kommer hun til.
Anna... Hr. Kreutz vil tale med dig.
Med mig?
Kom ind.
- Goddag. - Goddag, Anna.
Sid ned.
Hvordan går det med studierne?
- Jeg har opgivet dem. - Det var en skam.
Jeg har mistet lysten.
Vi har alle mistet nogen, vi har kær.
Men livet skal gå videre. Vi må bygge noget nyt op.
Ja.
Det skrev Frantz også til mig i sit sidste brev.
- Jeg ved, hvordan De har det. - Så ville De ikke være her.
Sammen med mig glemmer De Frantz.
Jeg ønsker ikke at glemme ham.
Hvordan gik det med patienterne?
Den sædvanlige snue.
Det er forår.
- Tager du med til ballet på lørdag? - Nej.
- De har vist fået kjoler i byen igen. - Hvem skulle jeg følges med?
Hr. Kreutz.
Han vil bare dit bedste.
Hvem kan det være? En patient på denne tid?
Værsgo at komme ind.
Deres navn?
Rivoire. Adrien Rivoire.
- De er ikke herfra? - Nej.
Hvor er De fra?
Paris.
- De er franskmand? - Ja.
Jeg beklager, men jeg kan ikke behandle Dem.
- Doktor, jeg må tale med Dem. - Nej. Vær venlig at gå.
- Jeg er ikke syg, men ville bare... - Ti stille!
Enhver franskmand er min søns morder.
Forsvind.
De har ret, hr. doktor.
Jeg var også soldat. Jeg er også morder.
Måske på Frantz' værelse.
Hvad sagde franskmanden?
- Kender du ham? - Nej.
- Jeg så ham på kirkegården. - På kirkegården?
Han har besøgt Frantz' grav de sidste to dage.
- I morges græd han. - Hvad sagde han til dig?
Intet.
Jeg nægtede ham behandling.
Men, Hans... Han må være en af Frantz' venner.
En, han kendte i Paris.
Kan De sige mig, om denne herre bor her?
Ja, men han er desværre ude.
Hvem søger De, Anna? Mig, velsagtens?
- Nej. Vil De give ham det? - Det kan De tro.
Jeg ved godt, at jeg gjorde Dem ked af det i går.
Men vil De ikke med mig til ballet på lørdag?
Dr. Hoffmeister sætter sig ikke imod det.
Jeg har ikke lyst til at danse. Farvel, hr. Kreutz.
Hvem er brevet til?
Franskmanden.
- Er du sikker på, han kommer? - Det håber jeg.
Havde Hans bare ikke smidt ham på porten.
- Kommer Hans ned? - Det håber jeg.
Du gode gud. Det er ham.
Velkommen.
- Jeg er Frantz' mor. - Godaften.
Anna er som en datter for os. Frantz' forlovede.
Godaften.
Jeg så Dem på kirkegården og efterlod brevet på kroen.
Lad mig tage Deres frakke.
Det er min mand.
De har allerede truffet ham.
Godaften.
Værsgo at træde nærmere.
Sid ned. De har nok meget at fortælle os.
- Hvor gammel er De? - 24.
Frantz ville være blevet 24 i februar.
- De taler godt tysk. - Jeg klarer mig.
De kendte Frantz?
Ja.
- De traf ham i Frankrig? - Ja.
Under hans sidste rejse?
Undskyld mig.
Tak for Deres tårer og blomsterne på hans grav.
Det berører os dybt at kunne tale med en af hans venner-
- som kendte ham godt og husker ham.
Det siger jeg ikke kun, fordi jeg er hans mor.
Det gælder også Anna.
Vi skulle have været gift til efteråret.
Hans yndlingsårstid.
Verlaine skrev et digt om efteråret. Frantz lærte mig det.
På fransk.
Vi forstår, at det er svært for Dem at tale om ham.
Det må være svært for Dem pludselig at møde hans familie.
Tænker De altid på ham?
Ja.
- Vil De aldrig glemme ham? - Hvordan skulle jeg kunne det?
Tilgiv min mand. Han elskede Frantz så højt.
Han var vores eneste søn.
Han ønsker, at det var ham, der var død.
Det gør jeg også.
Lad os høre, hvordan De traf ham.
- Den første gang. - Og den sidste gang?
Ja, hvordan havde han det, sidste gang De så ham?
Den sidste gang?
Den sidste gang, jeg så ham...
- Var han lykkelig? - "Lykkelig"...?
Heureux. Var det i Paris?
Før krigen?
Ja.
Det var i Paris.
Jeg hentede ham på hotellet...
...og vi besøgte Louvre.
Som venner.
Det var en smuk dag.
Han nød at se på malerierne.
Det gjorde jeg også.
Vi stod længe ved Manets malerier.
Jeg kan huske...
Ja, der var et, han i særdeleshed kunne lide.
Det maleri med en bleg, ung mand...
...der kaster hovedet tilbage.
Det føltes, som om Frantz var hjemme igen i aften.
- Gud velsigne Dem. - Tak.
Tak for i aften.
De har givet dem ro i sindet.
- Ikke hr. Hoffmeister. - Jo.
Det var godt, De kom.
Jeg er ikke så sikker.
- Farvel. - Farvel, Adrien.
Her hviler Frantz Hoffmeister
- Der er intet under blomsterne. - Intet?
De begravede ham i Frankrig på de ukendte soldaters grav.
Vi kender kun datoen for hans død.
Jeg har det ofte, som om han ikke er død og vil vende tilbage.
Jeg er sikker på, han kan høre os.
Efterårsviolinernes dvælende klagen
får mit hjerte til at sygne hen
bleg og åndeløs når klokken kimer
husker jeg dagene der er gået
og jeg græder
og jeg opsøger stedet hvor stride vinde blæser
jeg flyver frem og tilbage som et blad.
De har en smuk accent.
Vi talte ofte fransk. Det var vores hemmelige sprog.
Frantz holdt så meget af Frankrig.
Man han har aldrig talt om Dem.
Hvad havde De sammen?
En kvinde?
Nej.
Hvad så?
Vi var bare venner.
Jeg havde glemt den...
Lyden af vinden, der rusker i bladene.
Den lyd får mig til at elske foråret.
Denne vej.
- Kom De her tit? - Ja.
Der var her, Frantz friede til mig.
Før han drog i krig.
- Hvordan mødtes De? - Fortalte han ikke det?
Nej.
I en boghandel, da vi begge studerede.
Han ledte efter fransk poesi. Jeg ledte efter tysk poesi.
Han spurgte mig, hvem min yndlingsdigter var.
Jeg sagde Rilke.
Og han sagde Verlaine.
Han kunne godt have fortalt Dem om mig.
Jeg var jaloux over hans studier i Frankrig.
Jeg ville gerne have været med, men han foretrak at være alene.
Langt fra hjemlandet, fra familien...
Han lovede mig en bryllupsrejse.
Han ville vise mig Paris.
Eiffeltårnet, Louvre, de store boulevarder...
Jeg har det varmt. Skal vi ikke bade?
- Vi har ikke badetøj med. - Og hvad så?
Kom nu.
Det føles storartet.
De skulle have fulgt med.
- Jeg kan ikke svømme. - Er det sandt?
Jeg kunne have lært Dem det.
Er det ar fra krigen?
Ja.
De må have lidt meget.
Mit eneste ar er Frantz.
Han ligner ham. Synes du ikke?
Ikke af ydre, men hans væremåde.
Genert og tænksom. Jeg er glad for, han er her.
- Har De nogen søskende? - Nej.
Jeg ville gerne have haft en bror.
Og Deres forældre?
Min far døde, da jeg var dreng.
Min mor tog over.
Men det var svært under krigen.
- Hvad beskæftigede Deres far sig med? - Forretninger.
Men han var musiker. Jeg fik min passion fra ham.
Jeg gik på konservatoriet. Jeg blev violinist i Orchestre de Paris.
Men efter krigen var det slut.
De spiller ikke længere?
Jeg kan ikke høre tonerne.
Frantz spillede ofte violin for os.
Han var ikke nogen stor musiker, men han spillede med hele sit hjerte.
Hans værelse.
Det står, som han forlod det.
Hans bøger. Hans tøj i klædeskabet.
- Frantz må have været lykkelig her. - Ja.
Men jeg ødelagde det hele.
Jeg pressede ham til at melde sig.
Jeg sendte ham i kamp.
Det var hans pligt at tjene fædrelandet.
Jeg fik samme besked.
Den er... Som min søns hjerte.
Tag den med til Frankrig.
Nej.
Sig, at De fik den af en gammel tysker.
Det kan jeg ikke.
Det er det nyeste billede, vi har af Frantz.
Han drog til fronten dagen efter.
Frantz hadede krigen. Han sagde altid, franskmændene var hans brødre.
Magda... Lad nu være.
Læs det højt.
"Kære forældre."
Hvor jeg længes efter at være jer nær-
-langt fra dette kaos.
I morges fandt vi en død soldat.
Som havde han åbnet vore øjne, så vi, vi befandt os i et hav af lig.
Franskmand? Tysker? Hvordan kender man forskel?
Franske børn lærer tysk, og tyske børn lærer fransk i skolen.
"Og når de bliver voksne, skal de dræbe hinanden."
- Jeg må gå. Tak. - Før De går...
Vil De gøre os en tjeneste? Anna...
Spil for os.
Frygt dog ikke at gøre os den glæde.
- Adrien? - Hent et glas vand, Magda.
- Klarer De den? - Ja.
Måske blev De forkølet ved søen.
Frantz var pacifist.
Vidste De ikke det?
Jeg er ked af, at det oprører Dem.
Det gør det ikke. Sådan havde jeg det også.
- Går det bedre? - Ja.
Ses vi i morgen?
- Det fører ikke til noget, Anna. - Jo. Det gør dem godt.
Også mig.
Vil De med til ballet?
- Ballet? - Jeg så et opslag om forårsballet.
- Og jeg tænkte... - Gerne.
Du er smuk. Kjolen klæder dig.
- Gør den? - Ja. Frantz ville have syntes om den.
De ser henrivende ud.
Sig det ikke til nogen, men det er en fransk model.
Den kommer fra Paris.
Tak.
Frøæderen. Hvad vil han her?
Jeg er ikke sikker på, det er en god idé.
Bare rolig. Jeg er her.
- Kom. - Nej... Det kan jeg ikke.
- Kan De ikke danse vals? - Nej. Eller jo, men nej.
- Kom nu. - Nej...
Går det an?
Vil De danse med os?
Ja...
Jeg troede ikke, De var i humør til at danse.
Men De lod Dem overtale.
- Han er en ven af Frantz. - Ja, en frøæder.
Og?
En franskmand her til en tysk fest.
Læser De ikke avis? Krigen er slut.
De skulle skamme Dem, Anna.
Jeg ville byde Dem op til dans, men det er der vist ingen grund til.
- Her... Tag min jakke. - Tak.
Jeg har aldrig drukket så meget før.
- Jeg har aldrig danset så meget før. - Frantz elskede at danse.
Men han var ikke så populær som Dem.
Det havde han været, hvis han var kommet tilbage.
Nej.
Hvorfor siger De det?
Så havde jeg giftet mig med ham og holdt øje med ham.
Jeg forstår godt, at De var venner.
Deres jakke.
- Tak. - I lige måde.
- Godnat. - Godnat.
- Pokkers... - Kan jeg hjælpe?
Er alt vel?
Giv slip! Du gør mig syg!
Kære Anna. Jeg må...
...skrive dette brev til Dem...
De skal vide...
Goddag, mine venner.
Jeg troede ikke, De var interesseret i vores møder.
Mere end nogensinde. Og...
...for at råde bod på mit fravær giver jeg næste omgang.
Tjener... Otte øl, tak.
- Ikke til mig. - Så syv.
- Seks, hr. doktor. - Fem.
Fire.
Udmærket. En øl til mig.
- Vi talte netop om Dem. - Så var det godt, jeg kom.
- De skulle have taget Deres ven med. - Ja. Det var en god idé.
Mine herrer...
Den unge mand kom fra Frankrig for at lægge blomster på min søns grav.
- Vis lidt respekt. - Skal vi også synge Marseillaisen?
Jeg holdt op med at synge, da min søn døde.
- Og hvem dræbte ham? - Og min søn?
Og begge mine sønner?
Og min søn, Deres søn...
Deres og begge dine... Hvem sendte dem til fronten?
Hvem gav dem ammunition og bajonetter?
Det gjorde vi. Deres fædre.
På vores såvel som på deres side.
Vi... er de ansvarlige.
Da vi i tusindtal dræbte deres sønner-
-fejrede vi det med øl.
Og da de dræbte vores sønner-
-fejrede de det med vin.
Vi er fædre, der skåler på vore egne børns død.
- Goddag. - Goddag, Adrien.
- Hvordan har De det? - Meget bedre.
- Godt. De kommer til middag, ikke? - Jo.
Magda laver sine specialiteter. Dem vil De synes om.
- Tak. - På gensyn i aften.
Kære faderland frygt ej
kære faderland frygt ej
vogterne står fast
vogterne ved Rhinen.
Min nøgle, tak.
- Mit navn er Kreutz. - Adrien Rivoire.
- De var en af Frantz' bekendte? - Ja.
Og nu kommer De for at danse med hans forlovede?
Hvad taler De om?
Tyske piger er kønne og danser godt.
Lad nu være.
Fjols.
Godaften. Er hr. Rivoire her?
- Nej, frøken. - Er han rejst?
- Nej. Hans tog kører i morgen. - Og i aften?
Han gik uden at sige et ord.
- Jeg ventede Dem. - Hvordan vidste De, jeg ville komme?
Det håbede jeg.
Hvorfor kom De ikke til middagen? Eller gav besked?
- De har ret... - De sårer folk på den måde.
Det må høre op! Frantz! Mig! Det her skuespil.
- Hvilket skuespil? - Vores fransk-tyske venskab.
- Jeg må tilstå alt over for Dem. - Tilstå hvad?
"Larmen er frygtindgydende. Du kan ikke forestille dig det."
Det bliver et grusomt slag.
Men vi dør ikke alle. Med lidt held overlever jeg.
"I en lomme ved mit hjerte har jeg de tørrede roser, du sendte..."
Hvorfra kender De til det brev?
Det var den 15. september.
Den 15. september 1918.
Mit regiment lå ved Dormans i Marne.
Vi stod op som sædvanligt.
Vi gik over markerne på rekognoscering. Tavse.
Pludselig angreb fjenden.
Nogle blev ramt med det samme.
Jeg løb.
Jeg gemte mig i skyttegraven.
Pludselig stod jeg over for en mand.
Han var tysk soldat. Jeg var fransk soldat.
Han stirrede stille og fortvivlet på mig.
Måske havde han medlidenhed med mig, fordi jeg måtte dræbe ham.
Jeg skød.
Jeg skød først. Og han faldt om.
- Jeg dræbte Frantz. - Ikke Dem.
Havde han bare såret mig... Men nej.
Hans riffel var ikke ladt. Han forsvarede sig ikke.
En granat eksploderede i nærheden, og jeg blev kastet ned ved siden af ham.
Vores to kroppe lå der op ad hinanden.
Han var død.
Og jeg var i live.
Han havde et brev i jakken.
Jeg læste det.
Jeg har haft det siden. Indprentet i mig.
Brevet var til Dem.
Hvorfor kom De her?
For at bede om tilgivelse.
For at slippe min byrde. For at lære manden, jeg dræbte, at kende.
Jeg ville sige det straks, men De så mig her.
De troede på vores venskab. Jeg turde ikke sige noget.
Takket være min løgn, har jeg lært Frantz at kende.
Hans familie, hans hjem... Hans forlovede.
Jeg har holdt mere af ham for hver dag, der er gået.
For hver dag er min smerte vokset.
Så Louvre, Manet-malerierne...
Violinlektionerne... De løj for os.
Ja.
Jeg er en kujon.
Måske gjorde det os alle godt.
Vent, Anna.
Mit tog går i morgen klokken 12.
Forinden går jeg hen og fortæller dem det hele.
På gensyn i morgen.
- Godmorgen. - Godmorgen, hr. Rivoire.
- Min regning, tak. - Den skal De få.
- Jeg var på vej hen til Hoffmeisters. - Jeg har fortalt dem det hele.
- Hvordan tog de det? - Som forældre ville.
De vil ikke se mig mere?
Det er rigtigt.
Det forstår jeg godt.
Lad os gå.
Vogn seks. Hav en god tur.
Kan jeg mon skrive til dem om et stykke tid?
- Det synes jeg ikke, De skal. - Anna...
Jeg må skrive til dem.
Så skriv direkte til mig.
Jeg læser Deres brev højt for dem.
De har ret.
- Tak for alt, Anna. - Farvel.
- Kyssede du ham for os? - Ja.
Jeg håber ikke, hans mor er meget syg.
Sagde du, vi håber at høre ham spille violin igen?
- Ja. - Hvornår kommer han tilbage?
Det afhænger af hans mor og hans arbejde.
Snart, vil jeg tro. Om to-tre måneder.
Vidunderligt. Lad os spise.
Han kunne nu godt have sagt farvel.
Han beklagede.
Man tilgiver ungdommen alt.
Min kære Anna. Jeg skriver på fransk-
- så mine forældre ikke kan læse det. Jeg håber, det når frem.
Her er koldt og vådt.
Et angreb er forestående.
Larmen er frygtindgydende. Du kan ikke forestille dig det.
Det bliver et grusomt slag.
Men vi dør ikke alle. Med lidt held overlever jeg.
I en lomme ved mit hjerte-
- har jeg de tørrede roser, du sendte i dit sidste brev.
Lov mig, kære Anna, at hvis der sker mig noget-
- skal du fortsat elske livet og være glad.
Åh gud...
Hvorfor gjorde De det?
Krigen har bragt død nok med sig.
De bor hos dr. Hoffmeister, ikke?
Sig det ikke til nogen.
Stadig en smule feber.
Du skal spise. Det er dejligt varmt.
- Jeg er ikke sulten. - Engang havde du god appetit.
Boghandleren har fået bogen, som du bestilte.
Tak, Magda.
Lidt frisk luft.
Anna...
Da vi mistede Frantz, var du os en trøst.
Du hjalp os videre.
Nu er det vores tur.
Men du er nødt til at stå op.
Du skal ud. Du skal leve livet.
- Jeg har noget til dig. - Hvad er det?
Jeg kommer straks. Undskyld mig.
- Hvad er det? - Et brev fra Paris.
Endelig.
Kære Anna. Som lovet har jeg ventet nogle uger med at skrive.
Det var svært at vende hjem, men jeg prøver at overleve.
Jeg vedlægger brevet til Frantz' forældre.
Det gør ikke min udåd ugjort-
- men jeg håber, det kan forklare, hvorfor jeg opsøgte Dem.
Jeg ved, at De ikke kan tilgive mig.
Men vil De ikke nok svare mig? Jeg venter på Deres brev, Anna.
"Siden min hjemkomst har jeg taget mig af min mor. Hun har det bedre."
Jeg fortalte om min vidunderlige tid med Dem-
-Frantz' kære familie.
Livet fortsætter i Paris.
Alle forsøger at glemme krigens smerte.
Jeg er glad for at spille med Orchestre de Paris igen.
Musikken beroliger mig...
Musikken beroliger mig, giver mig styrke og glæde.
Vi skal på turné-
- men når jeg har tid, kommer jeg på besøg.
Jeg lover dr. Hoffmeister, at jeg vil spille på Frantz' violin igen.
Mine kære venner. Jeg håber, De har det godt.
Jeg savner Dem og den rene luft i Quedlinburg.
"På snarligt gensyn. Deres Adrien."
- Læste du det hele? - Ja.
Vi modtog Deres brev...
Og...
Nu kender De min løgn og mine kvaler over den, fader.
Gud, har i sin barmhjertighed hørt Dem, mit barn.
Selvom han fordømmer løgnen-
- fortier De sandheden om Deres forlovedes død af et godt hjerte-
-og De er tilgivet.
Så jeg skal ikke sige noget?
Hvad er da sandheden?
Bare mere smerte.
Flere tårer.
Hvad føler De for den unge franskmand?
Det ved jeg ikke længere.
Han dræbte min elskede.
Den franske soldat-
- kom til Tyskland for at bede om tilgivelse.
Tilgiv ham.
Som Jesus tilgav dem, der korsfæstede ham.
Jeg tilgiver Dem Deres synder.
Amen.
Goddag, Anna.
- Goddag, hr. Kreutz. - Hvordan har De det?
- Godt, tak. - Jeg hørte, De var syg.
- Det er overstået. - Det var godt.
Jeg opførte mig tåbeligt.
Mange tyskere døde. Det skal ikke gå ud over den første den bedste franskmand.
Nej.
Jeg deler ikke dr. Hoffmeisters overbevisninger-
- men det var modigt af ham at åbne sine døre for en franskmand-
-som kunne have dræbt hans søn.
Jeg er ked af at nævne det igen.
Jeg ved, De elskede Frantz højt.
- Jeg traf Kreutz i eftermiddags. - Og?
Han friede igen.
Han giver aldrig op.
Hvad om jeg sagde ja?
- Vil du gifte dig med ham? - Det ønskede De jo.
Før vi mødte Adrien.
Kære Adrien. Tilgiv den lange ventetid.
Smerten er stadig stor, men vi ved, at De ligesom Frantz-
-er offer for krigen.
De blev tvunget til at dræbe en fjende.
De gjorde Deres pligt som fransk soldat.
Jeg forstår og accepterer nu Deres løgn.
Til Frankrig.
Efteråret bliver smukt i år. Vi er klar til at se Dem igen.
Skriv endelig. Jeg lover, at jeg straks svarer denne gang.
Deres Anna.
"Retur til afsender."
Han bor ikke mere på adressen.
- Har du ingen anden adresse? - Nej.
Du må finde Adrien, som han fandt os.
Umuligt, Magda.
Du kender hans navn og hans tidligere adresse.
Du finder ham.
Men sæt nu, der er sket ham noget.
Det er bedre at vide besked. Du kan ikke gå rundt i uvidenhed.
Du er ung og smuk. Du har livet foran dig.
Forspild ikke chancen. Rejs til Frankrig og bring ham tilbage.
Hav en god rejse, Anna.
Pas på dig selv.
Hils Adrien fra os. Sig til ham, at vi venter ham.
Alt bliver godt.
- Bon voyage! - Vi ses snart.
Farvel.
- Goddag. - Vogn to.
Pas, tak.
- Tysker? - Ja.
- Hvad skal De i Frankrig? - Besøge en ven.
- En fange? - Nej, en franskmand.
Goddag. Hvortil?
Hôtel des Camélias, Passage des Arcanes.
Udmærket. Hop ind.
- Er det Deres første ophold der? - Ja.
Min forlovede boede der før krigen.
Det forstår jeg godt.
Han morede sig sikkert godt.
Værelse 3. Op ad trappen og til venstre.
I morgen? I overmorgen?
Jeg søger Adrien Rivoire. Han har boet her, ikke sandt?
- Det er et stykke tid siden. - Hvor længe?
- Et par måneder, vil jeg tro. - Ved De, hvor han bor nu?
Nej, og jeg har post til ham.
- Hvor tror De, jeg kan finde ham? - Det ved jeg ikke. Farvel.
Goddag. Jeg søger violinisten Adrien Rivoire. Kender De ham?
Beklager, men jeg kender ikke musikernes navne.
- Han spiller i orkestret. - Der er billetter til i aften.
Kære Magda, kære Hans. Rejsen gik godt.
Jeg er ankommet til Paris.
Alt er helt anderledes, end Frantz beskrev det.
Krigen har også ændret meget her.
Som planlagt bor jeg på det hotel, hvor Frantz boede, da han studerede.
I aften skal jeg i operaen, hvor jeg håber at finde Adrien.
Forinden går jeg på Louvre for at se Frantz' elskede malerier.
For alle vore sønner, der gav deres liv for Frankrig.
Af sted, fædrelandets børn
hædersdagen er oprundet
vi står over for tyranniet
den blodige fane er løftet
hører I hen over landet
de grusomme soldaters brøl
de kommer lige i armene på jer
for at skære halsen over på jeres sønner og jeres hustruer
grib til våben, borgere!
Opstil jeres bataljoner!
Lad os marchere lad os marchere
så det onde blod
kan gennemvæde vores marker!
Goddag. Jeg søger et Manet-maleri.
Af en ung mand, der kaster hovedet tilbage.
- Nede for enden til højre. - Tak.
Må jeg have lov?
Jeg passede ham i en uge. Så kom han på en anden afdeling.
- Var han meget syg? - Nogle klarer den, andre gør ikke.
- Han begik altså selvmord? - Nej, men han var skrøbelig.
Han var kunstner.
De kan henvende Dem på kontoret og få lov at se patientregistret.
Passy-kirkegården
Er alt vel?
Undskyld mig. Jeg leder efter hr. Rivoires grav.
- Rivoire... - Han døde i august.
For enden af alléen til højre.
Til min elskede mand
Anatole Rivoire officer af æreslegionen
Goddag. Bor fru Rivoire her?
Træffer jeg hende?
Kom indenfor.
Min mand blev hårdt såret ved Verdun.
Begge hans ben blev amputeret. Han mistede lysten til at leve.
Han tog sagen i egen hånd.
Men det er ikke Anatole, De leder efter. Det er Adrien.
Jeg traf ham i operaen før krigen.
En flot, ung mand. Hans mor og Anatole var uvenner.
- Det var noget med en arv. - Ved De, hvor han kan være?
- De er fra Tyskland, ikke sandt? - Jo.
Hvad er Deres forhold til Adrien?
Vi er venner.
Undskyld, men hvor bor familien Rivoire?
Slottet ligger i udkanten af byen.
Goddag. Så De er lille Anna?
- Ja. Goddag, frue. - Sikke en overraskelse.
Min søn har fortalt om Dem. Han bliver henrykt over at se Dem.
Lad mig omfavne Dem.
Félicie, tag frøkenens ting.
Adrien kommer snart. Han er ude at ride.
Denne vej.
- Forstår De mig? Er Deres fransk godt? - Ja.
Vidunderligt.
Det var svært, da han kom hjem. Det går bedre nu.
Han forlod Paris og orkestret og flyttede hjem-
-til mig.
Han hjælper mig med at drive stedet.
Der har vi ham. Adrien, se hvem det er.
Du gode gud, Anna...
Er De her? I Frankrig?
- Hvordan fandt De os? - Jeg tog til Paris...
- Deres tante gav mig adressen. - Jeg er så glad.
Sid ned.
- Hvilket hotel bor De på? - Det ved jeg ikke endnu.
- Der er en kro i byen... - Vi har plads her.
Naturligvis. Vi får nogle venner til middag og afholder en lille koncert.
- De er velkommen. - Tak.
Sig mig, Anna... Hvordan har de det?
- Hvem? - Hoffmeisters.
- Ganske godt. - Er det sandt?
Ja... Livet går videre.
Hvorfor svarede De aldrig? Jeg var desperat efter at høre fra Dem.
Det ved jeg. Jeg skulle have skrevet før.
Men det var ikke let.
På grund af Hoffmeisters?
Nej... De har tilgivet Dem.
Det kom jeg for at fortælle.
Og De, Anna?
Også jeg.
Tak.
Det er de skønneste ord, jeg kunne høre.
Selvom jeg aldrig tilgiver mig selv.
Tiden, Adrien. Tiden læger alle sår.
Skal De bade igen?
- Vil De med denne gang? - Ja.
- Har De lært at svømme? - Nej.
Jeg ventede på Dem.
De skal vide, Anna...
Da jeg kom hjem fra Tyskland, ønskede jeg at dø.
Det gjorde jeg også.
Mener De det?
Jeg ville ikke føle mere.
Ikke være ulykkelig mere.
Men... Det var selvisk.
Ja...
Vi må også leve for andre.
Anna, det er Fanny.
Goddag, Anna. Det glæder mig at træffe Dem.
Adrien har fortalt mig vidunderlige ting om Dem.
De kan høre hende i aften. Fanny har en vidunderlig stemme.
- Overdriv nu ikke, Madeleine. - Det passer, hvad jeg siger.
- Ikke sandt, Adrien? - Jo.
Deres værelse er klar, Anna.
Félicie følger Dem derop. Det er ovenpå.
- Deres værelse, frøken. - Tak.
Kom ind.
- Forstyrrer jeg? - Nej, jeg pakker bare ud.
Har De brug for en kjole til middagen?
De har nok ikke nogen med.
Vi bruger vist samme størrelse.
Perfekt. Den klæder Dem rigtig godt.
- Jeg hjælper med bæltet. - Tak.
Det er mig, der takker Dem, Anna. For alt det, De har gjort for Adrien.
- Jeg har intet gjort. - De lyttede til ham.
De kunne have afvist ham.
Adriens familie troede, at han havde mistet forstanden.
Jeg opfordrede ham til at rejse til Tyskland.
Han ville tilgives.
Erstatte den mand, han havde dræbt.
Men... Det er umuligt.
Ingen kan erstatte et menneske, man elsker, vel?
Det ved jeg ikke.
- Hed Deres forlovede Frantz? - Ja.
Min bror hed François.
Han var 20. Han døde også ved fronten.
Adrien siger, De spiller klaver.
- Ja, lidt. - Så skal De spille med os i aften.
Vi skulle kime med klokkerne hele dagen.
Selv de døve kunne høre klokkerne.
Det var galskab. Vi tænkte på, om det var muligt at sove.
- Og vi lukkede ikke et øje. - I kunne have stukket vat i ørerne.
Adrien, var De i Paris på Våbenstilstandsdagen?
Ja. På galehuset.
Og De, Anna? Hvordan var det i Tyskland?
- Hvordan kan De spørge om det? - Om forladelse.
Men det ville være interessant at høre.
Klokkerne ringede også der.
Vi var lettede. Folk dansede.
Der ser De, Fanny. Franskmændene var ikke ene om at danse.
På døde kroppe.
- Er der nogen, der ønsker lidt ost? - Meget gerne.
Armand, osten, tak.
Stjerneklar nat
i dit slørede lys
i din bløde brise
med den søde duft
en trist lyre
sukker af sorg
og jeg drømmer
om tabt kærlighed
jeg drømmer om kærlighed
der er forsvundet
en rolig melankoli
stiger fra mit hjerte
og jeg hører min elskedes sjæl
hviske her i skoven.
Undskyld.
Jeg kan ikke.
Tilgiv hende. Hun har rejst langt.
- Gå efter hende. - Hvorfor er hun her?
For at tage Adrien fra os, vil jeg tro.
- Hvad laver De? - Jeg skulle ikke være kommet.
- Hvorfor siger De det? - Jeg hører ikke til her.
Jeg kunne heller ikke spille for Hoffmeisters.
- De tænkte på Frantz, ikke sandt? - Nej.
Nej, jeg tænkte ikke på Frantz.
Jeg tænkte på Dem, Adrien.
- Mig? - De forstår ikke.
Anna, vent. Fald nu ned. Hvor vil De overnatte?
Bliv her, og tag af sted i morgen tidlig, hvis De vil.
Det vil ingen bebrejde Dem. Jeg forklarer dem det hele.
Om forladelse, Anna.
De har ret. Gør, som De vil.
Godnat.
- Kører du for hende? - Ja.
- Har Fanny ikke noget imod det? - Nej.
- Er hun ikke jaloux? - Det er der ikke grund til.
- Hvorfor inviterede du hende så? - Anna kom på egen foranledning.
Jeg er ikke født i går.
Hun kom... for at sige, at hun har tilgivet mig.
Du er så uskyldig og naiv... Det er det, jeg elsker dig for.
- Rør mig ikke. - Men, Adrien...
Min skat.
Anna... De er klar. Jeg henter vognen.
Anna, min søn er skrøbelig.
De må ikke pine ham.
Det er ikke mig, der piner ham.
Det er Frantz.
- Hvor længe har De kendt Fanny? - Siden vi var børn.
Vi mistede kontakten, da jeg flyttede til Paris.
Vi fandt hinanden, da jeg kom hjem fra fronten.
Hun har hjulpet mig meget.
- Hun har også mistet nogle kære. - Broderen.
Ja. Ham holdt jeg meget af.
De skal vide, Anna...
Det er min mor, der ønsker dette giftermål.
Det giver hende fred.
Fanny... Hun er stærk. Hun har altid elsket mig.
Vil De komme til brylluppet-
-om en måned?
Det ville glæde os begge.
Det tror jeg ikke.
Anna...
Det er for sent.
Jeg håber, De bliver lykkelig, Anna.
- Hans? - Ja.
Et brev fra Anna.
- Anna? - Ja.
"Kære forældre. Jeg skriver fra Paris-"
-hvor jeg omsider har fundet Adrien.
Han har det godt og sender sine hjerteligste hilsner.
Han spiller førsteviolin ved Orchestre de Paris.
Jeg hører ham spille i operaen hver aften.
Af og til beder han mig om at akkompagnere ham til privatkoncerter.
Vi har nogle vidunderlige stunder sammen.
Han viser mig alle stederne i Paris-
-Frantz fortalte os om.
I går var vi på Louvre og så Manet-malerierne.
Jeg ville ønske, at De var her og kunne dele oplevelserne med os.
Jeg ved ikke, hvornår jeg vender hjem.
Jeg er lykkelig her i Paris-
- den by, som Frantz elskede så højt.
- Pas på Dem selv. - Pas på Dem selv.
"De kærligste hilsner. Jeres Anna."
Kan De også lide maleriet?
Ja. Det giver mig lyst til at leve.
Danske tekster: Oneliner